Informazione
Живадин Јовановић
БЕОГРАДСКИ ФОРУМ ЗА СВЕТ РАВНОПРАВНИХ
АГРЕСИЈА НАТО – ДЕВЕТ ГОДИНА ПОСЛЕ
ШИРЕЊЕ НАТО НА ИСТОК – ПРАВИ ЦИЉ АГРЕСИЈЕ И ОДУЗИМАЊА КОСМЕТА ОД СРБИЈЕ
Данас је потпуно јасно да за агресију НАТО против Србије (СРЈ) пре девет година нису постојали никакви оправдани разлози и да је теза о наводном спречавању «хуманитарне катастрофе» била велика обмана ратне пропаганде САД чији је искључиви задатак био придобијање јавности у прилог напада. Само неколико месеци по окончању агресије, већ крајем априла 2000. на конференцији НАТО савезниика у Братислави званичници САД су потврдили да је «рат против Југославије вођен да би се исправила једна погрешна одлука генерала Ајзенхауера донета током Другог светског рата. Отуда је из стратешких разлога било потребно да се тамо накнадно стационирају америчке снаге». Већ тада је изнет амерички став да САД не умањују важност «легалистичке интерпретације Европљана да се код ширења задатака НАТО изван граница уговорног подручја у рату против Југославије радило само о изузетку, јасно је да се ради о преседану на који се свако може позвати у свако доба и да ће се позивати».
На конференцији НАТО у Братислави крајем априла 2000. предсставници САД су упознали своје европске савезнике са својим стратешким циљем - да се ширењем НАТО-а на Исток «успостави таква просторна ситуација између Балтика и Анадолије (у Турској, прим.аут.) каква је постојала у време када је Римска империја била на врхунцу своје моћи». Амерички званични представници су ближе образложили улоге које у остваривању тог плана треба да имају Пољска, Румунија, Бугарска и Турска. Што се тиче Србије они су изнели став да «Србију треба трајно држати изван европског развоја». Све ово, као низ других одредница америчке стратегије пажљиво је записано у писму Вилија Вимера[1], познатог немачког политичара, упућеног канцелару Герхарду Шредеру 2. маја 2000. године.
Војна база «Бондстил» код Урошевца, највећа америчка војна база на свету изван САД, говори о начину на који САД исправљају «грешку» генерала Ајзенхауера од пре шест и по деценија. Као што је агресија НАТО 1999. године била корак ка распоређивању америчких војника на Косову и Метохији, тако је и «Бондстил» био први корак ка ширењу мреже америчких војних база према Истоку. Током 2007. перфектуирани су споразуми са Румунијом и Бугарском о отварању по 4 америчке војне базе у свакој од тих земаља. У близини познате бугарске луке Бургас која ће, по сада расположивим информацијама, бити рачва бар два европска гасовода, САД ће имати две војне базе. Преговори САД у току са са Пољском и Чешком о отварању противракетних база, напори за пријем Украјине и Грузије у чланство и друге активности САД и Алијансе - воде комплетирању плана о «просторној ситуацији» из времена Римске империје. Остаје питање – која је сврха и где је крај војне експанзије САД и НАТО? У сваком случају, тешко је доћи до логичног и прихватљивог објашњења зашто је данас у Европи више америчких војних база него што их је икада било, више него у периоду када је хладни рат био најближи глобалној конфронтацији. Да ли се то може објаснити опасношћу од међународног тероризма? Утолико пре, што данас у Европи не постоји глобални противник ни САД-а ни НАТО-а као што је својевремено био Варшавски пакт и што уместо две различите идеологије и два супротстављена система, данас постоји само једна владајућа идеологија – капиталистичка и један систем – демократски.
ЕУ одговорна зато што је изостала истина о Косову 1998. и 1999.
У свом писаном сведочењу Хашком трибуналу јуна 2006. британски пуковник, Џон Кросланд, војни аташе Велике Британије у Београду у периоду од 1996. до 1999. износи:
«Међународна заједница је подржавала КЛА/ОВК и они су то знали. Бил Клинтон, Ричард Холбрук, Мадлен Олбрајт су одлучили да дође до промена режима у Србији и да КЛА/ОВК треба да буде једно од оруђа да се то спроведе. Имајући то у виду, све резерве које сам ја, или било ко други, имао против КЛА/УЧК биле су без значаја. Став који је међународна заједница заузела у Рамбујеу 1999. био је усклађен са таквом политиком».
Овде треба подсетити да се КЛА/ОВК све до јуна 1998. година налазила на листи терористичких организација Државног секретаријата САД. А онда, 24. јуна 1998. у Косовском селу Јуник специјални представник америчког председника за Балкан, Ричард Холбрук, срео се са наоружаним вопђама терориста чиме их је де факто «преместио» на листу ослободилачких, партнерских организација.
Други, познати западни дипломата у свом писму упућеном 2007. године садашњем немачком канцелару Ангели Меркел, поводом политике одузимања Косова и Метохије од Србије коју спроводе Запад, Европска унија и сама Немачка, поред осталог, каже:
«Ни у једном извештају (са Космета, прим. аут.) између краја новембра 1998. и евакуације КВМ непосредно пред избијање рата (март 1999) не помиње се да су Срби вршили веће или систематске злочине над Албанцима, нити се макар у једном једином случају говори о геноциду, или инцидентима/злочинима који су слични геноциду... Насупрот томе, стално се понављало да, с обзиром на све учесталије нападе УЧК/ОВК на српске извршне власти, њихове безбедносне и снаге реда показују изванредну уздржаност и дисциплину. То је био јасан и изнова подвлачен циљ српске администрације – да се што прецизније придржава одредаба споразума Милошевић – Холбрук и тако међународној заједници не пружи разлог за интервенцију.» И даље у истом писму:
«Постојале су велике 'разлике у перцепцији' између онога што су дипломатске мисије јављале својим владама/главним градовима и онога што су ове прослеђивале медијима, односно, јавности. Та неусклађеност може се разумети једино као део припрема рата против Југославије. Јер, није постојало оно што су неуморно тврдили особито медији, али са ништа мањим интензитетом и политика. Сходно томе, до 20. марта 1999. није било повода за војну интервенцију, те су тако све мере међународне заједнице које су тамо уследиле биле нелегитимне.
«Колективно понашање земаља чланица ЕУ пре и након избијања рата (агресије НАТО, прим. аут.) свакако даје повода за озбиљну забринутост, зато што је истина изостала, а веродостојности међународне заједнице нанета штета».
Сваки покушај да се на основу изложеног извуку закључци био би сувишан и сиромашан.
Однос према пријатељима и противницима
Када је реч о односу према пријатељима, вреди се подсетити да је утицајни лидер Шредеровог СПД-а, Оскар Лафонтен одлучно иступао против агресије НАТО-а, посебно, против уласка Немачке у рат против Југославије и то када је било најтеже 1999, када је било мало званичника влада чланица који су се јавно дистанцирали или успротивили агресији НАТО-а. Лафонтен је, међутим, због неслагања са Шредером, Јошком Фишером и Бундесвером који су у учешћу Немачке у агресији видели шансу да Немачка збаци тесно одело које су јој победницу скројили после Другог светског рата и да на велика врата изађе на светску политичку сцену, жртвовао место министра финансија и поднео оставку на чланство у влади. Касније је напустио и сам СПД и основао Партију левице, заједно са Гизијем, лидером левице из бивше НДР. Ипак, одређени лидери Србије су после октобра 2000. позивали и указивали почасти лидеру агресије Герхарду Шредеру, а не Оскару Лафонтену. Шредсер, наводни левичар, борац за мир и владавину права, срцем и душом био је за напад НАТО-а на Србију. То не само да није сметало појединим српским лидерима да га дочекују, угошћавају и обожавају, већ и да га представљају као свој узор и надахнуће на путу за «европске (моралне) вредности» и «европску опцију». Без алтернатива. А Лафонтен, који је због принципа жртвовао једно од највреднијих места у влади, који је био и остао доследан борац против агресивног концепта НАТО-а, који данас као булдожер осваја политичку сцену Немачке утерујући страх у кости СПД-у и другим партијама, ево, пуних девет година није посетио Србију. Да ли зато што нема ко да га позове, зато што је за укус српске левице и оних који се тако представљају, постао сувише лево оријентисан? Или можда зато, што сам Лафонтен сматра да би у Београду тешко нашао достојне саговорнике? Или је то једноставно због манира савремених београдских лидера да пријатеље предају забораву а да се грле и љубе са онима који су разарали и убијали. Што рече Арчибалд Рајс давне 1928:
«И док ваши некадашњи џелати наилазе код вас на најлепши дочек, правите све могуће тешкоће припадницима пријаељских народа који су показали делотворно пријатељство у вашој несрећи. Верне пријатеље из тешких дана ваше вође су ћушиле ногом. Безмало, рекло би се, управљачка класа ваше земље мрзи оне који су учинили услуге вашој отаџбини».
Шта тек рећи о односу српских лидера према Хавијеру Солани, бившем генералном секретару НАТО-а, који је дао наређење за почетак бомбардовања Србије (СРЈ) 1999. Солану, а не осведочене пријатеље Србије, дочекују, слушају и цитирају. Њему се клањају, с њим се грле и љубе, њега обожавају као свог анђела чувара. Лидере српског народа који су бранили земљу од агресије и тероризма хватају, хапсе и испоручују НАТО-овом суду у Хагу, а повлаче тужбе против злочинаца према српском народу! Прелажење преко злочина, није само срамно, већ такође злочин.
Србија прва жртва ширења НАТО
Агресија НАТО, предвођена САД-ом, пслужила је као покриће за «накнадно распоређивање америчких војника на територији Србије, односно СР Југославије, из стратешких разлога». Да се НАТО запосли и ојача у складу са «новом стратегијом» усвојеном априла 1999 на Самиту у Вашингтону поводом 50. годишњице оснивања Алијансе. «Американци су испланирали сукоб на Балкану са циљем да одврате Европљане од помисли да НАТО више није потребан» - рекао је Вили Вимер још 2001. у свом интервјуу немачким медијима. Он такође сматра да су САД својом политиком на Балкану, пре свега, подршком Муслиманима у Босни, а потом и Албанцима на Косову и Метохији, настојали да понуде муслиманском свету врсту накнаде због произраелске политике на Блиском Истоку.»Они користе Балкан да надокнаде неуспехе у арапско-израелском сукобу» - каже Вили Вимер. Но, Све то без обзира што је Варшавски пакт као главни супарник нестао са политичке сцене и што ни борба против међународног тероризма не оправдава ширење НАТО-а и милитаризацију Европе који су уследили после агресије на Југославију. Таквом новом политиком НАТО-а финансијски и војно-индустријски комплекс су добили нови замајац. Да ли се он током ових девет година од брзине само загрејао, или и прегрејао, време ће показати. Али америчком интервенционизму започетом 1999. агресијом против Југославије, не иде сјајно – ни у Авганистану, ни у Ираку, Блиском Истоку - ни другде. А, колико информације показују – ни америчким финансијама, ни економији.
И тзв. преговори у Рамбујеу били су организовани у истом смислу – ставити Србију на стуб срама, придобити јавност на Западу против «тврдокорног» и «некооперативног» Слободана Милошевића и обезбедити подршку те исте јавности за оружану интервенцију (агресију) «као једини начин». Србија, је дакле, прва жртва политике ширења НАТО на Исток и претварања НАТО-а у инструмент глобалне доминације САД. Зато познати руски аналитичар међународних односа и публициста Тетјокин, рече недавно у Кијеву на међународној конференцији о ширењу НАТО-а на Исток – «Србија је 1999. године примила војни удар НАТО-а намењен Русији».
Војне акције НАТО-а током агресије биле су превасходно усмерене против цивилних објеката и становништва. Хуманитарне, еколошке, економске и безбедносне последице имају трајни карактер. Број људских жртава агресије је око 3.500, број рањених око 10.000. Три четвртине убијених и рањених су цивили, укључујући старе, пацијенте у болницама и преко 80-торо деце. Број умрлих по окончању агресије до данас од последица агресије, посебно од последица употребе забрањених оружја као што су пројектили са осиромашеним уранијумом и касетних бомби, далеко је већи. Било би неопходно да се с тим у вези формира државна комисија која би, ослоњена на тимове стручњака, у догледно време утврдила све закаснеле последице агресије по животе и здравље грађана. Комисија Савезне Владе формирана одмах после агресије са задатком да испита и објави свој налаз о последицама употребе оружја са осиромашеним уранијумом, убрзо после промена 2000. године практично је престала са радом. Тзв. Демократске власти након октобра 2000. практично су наметнуле «уранијумску тишину» да не би иритирале своје подржаваоце у САД и НАТО-у. Њима је очигледно, важније да и на тај начин исказују своју лојалност агресорским земљама, него да брину о здрављу своје нације и будућих поколења.
Агресија НАTО пакта против Србије (СРЈ) 1999. представља злочин против мира човечности. Она је извршена кршењем Повеље Уједињених нација, многих међународних конвенција и без одобрења Савета безбедности као најважнијег органа за одговорног за очување међународног мира и безбедности. Данас нема дилеме, да је поред стварања услова за ширење НАТО на Исток и излазак на руске границе, циљ агресије против Југославије био да се дестабилизују како европско-руски односи, тако и читав међународни правни поредак изграђен после Другог светског рата и заснован на Повељи Уједињених нација. САД су као једина супер сила јасно показале да не трпе правна ограничеља у спровођењу свог «новог светског поретка». Право и Уједињене нације све више виде као ограничење и препреку.
То је био први рат у Европи после Другог светског рата, први рат НАТО-а изван територија држава чланица. Агресија је извршена кршењем оснивачког акта Алијансе из 1949. године и кршењем устава земаља чланица, укључујући кршење устава САД и Устава Немачке. Без обзира на то, владајућа гарнитура у Немачкој 1999. Герхард Шредер –Јошка Фишерје успела је да прогура кроз Бундестаг прво ратно ангажовање немачких трупа од пропасти нацистичког Хитлеровог режима 1945, што је засебан преседан. Да то постигне покренула је невиђену анти-српску пропаганду у којој је оптужба тадашнјег министра одбране о наводном «плану потковица» Слободана Милошевића, била само једна од многих лажи и конструкција.
САД наоружавају «владу» терориста и криминалаца
САД, НАТО и најутицајније земље Запада током агресије биле су у савезништву са терористичком ОВК/УЧК. Данас, те исте земље које се наводно широм глобуса боре против међународног тероризма и организованог криминала, промовишу озлоглашене терористе и криминалаце у своје партнере и лидере лажне државе. И не само то. Пошто су им под кишобраном НАТО-а поклонили део најстарије државне територије Србије, која се не зове Стара Србија без разлога, сада им јавно обећавају испоруке модерног оружја. Колико је то опасно и апсурдно да се озлоглашеним криминалцима и терористима дају модерна оружја и техника НАТО-а, не треба ни упозоравати. Треба ли подсећати на доказане везе врхушке ОВК са Ал Каидом и самим Осама Бин Ладеном! Осим ако Председник Џорџ Буш и Пентагон и сами нису импресионирани углађеним изгледом бивших терориста, убица и нарко-дилера преобученим у модерна одела «Арманија»!
Позиције САД у вези са Косовом и Метохијом, њихова улога у насилном наметању илегалне независности Покрајине, игнорисање званичних ставова Србије, говоре о озбиљном дефициту размишљања унапред, о последицама. О последицама не само по Србију и Балкан, већ и по америчке интересе. За њих је готово све једно, што је, на пример, један од руководилаца ОВК, Рамуш Харадинај, одговоран за масовна убиства Срба на Космету, ослобођен одговорности у тзв. Хашком трибуналу и то након што је 10-так сведока оптужбе, међу којима и оних «под заштитом», ликвидирано! А он, је нажалост, само један од терориста и ноторних криминалаца у приштинској врхушки којој је на тацни НАТО-а предата лажна држава Косово. Одговорни, бар у Пентагону ако не у Белој кући, имали су довољно разлога да се присете - да Космет са преко пола милиона илегалних дугих цеви и арсенала свакојаког оружја, представља највеће складиште илегалног наоружања и убојних средстава на планети! Од те чињенице стрепе многе државе на Балкану, укључујући Грчку, на пример, чији је министар за иностране послове још пре три године упозорио да огромна количина илегалног оружја на Косову и Метохији угрожава стабилност читавог Балкана. Од тада, ситуација је још гора, јер је у међувремену и знатан део оружја и опреме КФОР-а криминалним путем дошао до руку терориста. Одлуком о ослобађању Хашима Тачија одговорности и поред необоривих доказа о масовним злочинима над Србима, само је потврђено да је Хашки трибунал институција под контролом НАТО-а чији је основни циљ осуда српског народа и ослобађање сваке одговорности НАТО-а и његових савезника, као што је то терористичка ОВК/УЧК за злочине против грађана Србије.
НАТО чини главнину КФОР-а, међутим Срби на Косову и Метохији нису добили одговарајућу заштиту. Неодговорност КФОР-а, односно, НАТО-а посебно је дошла до изражаја током терористичког погрома 17. до 19. марта 2004. године када је већи број Срба био убијен, а више хиљада протерано. НАТО није осигурао безбедно окружење и услове за повратак око 250.000 протераних Срба и других неалбанаца, нити је дозволио враћање контигената Војске и полиције Србије иако је то уговорено Кумановским; споразумом и потврђено резолуцијом СБ УН 1244. Очигледно је да у руководству НАТО-а и владама земаља чланица није постојала, нити данас постоји политичка воља да се спроведе резолуција СБ УН 1244. Та политичка воља не постоји ни од тзв. Демократских промена у Србији октобра 2000. Она је и даље на страни сепаратистичко-терористичке врхушке у Приштини, а не на страни Србије и српског народа. То је очигледно, само је делу српскоког државног руководства тешко да то призна јер је свој опстанак на власти везало за подилажење САД-у, НАТО-у и политичкој бирократији у Брислу. Како другачије разумети тезу која се, у једној или другој форми, пласира од таквих политичара - да независно од решавања питања статуса Косова и Метохије Србија мора наставити (!) досадашње односе и сарадњу са САД, НАТО и ЕУ. Један од војних руководилаца је недавно, ваљда по повратку из посете Пентагону, изјавио да се војна сарадња Србије и САД нормално наставља!
Охладите, господине Рупел
НАТО и ЕУ су подржали тзв. план Мартија Ахтисарија о „надгледаној независности“ који није прихваћен у Савету безбедности УН. Најутицајније чланице НАТО-а и ЕУ признале су лажну независност проглашену у Приштини 17. фебруара 2008. игноришући ставове Србије и рушћи њен суверенитет и територијални интегритет. ЕУ је још 17. децембра 2007. године на највишем нивоу опдлучила да пошаље своју мисију од око 2.000 полицајаца, судија и другог персонала (ЕУЛЕКС), на Косово и Метохију. Лидерима ЕУ било ј добро познато да се Косово и Метохија у резолуцији СБ 1244 третира као део суверене територије Србије, као «суштинска аутономија» унутар Србије. Не обазирући се на то, они чак нису ни консултовали Србију, поготову нису затражили сагласност Србије за тако нешто. Шта у светлости таквих одлука које прејудицирају судбину Србије као државе, значе изјаве појединих европских лидера и високих бирократа из Брисла да они, богзна колико цене Србију, признају њену централну улогу на Балкану, или Западном Балкану, све једно, шта значе обећања ружичастих перспектива на европском путу, тапшања по раменима наших лидера и министара као да су још у пубертету па од тапшања добијају на самопоуздању!
Шта значи недавна изјава словеначког министра Рупела у Вашингтону да «у Србији имамо изборе и с тим у вези још неколико адута»! Чији су то избори, господине председавајући ЕУ - ваши, словеначки, бриселски, вашингтонски, или избори у Србији! Говорите о адутима «из рукава». Какво поистовећење са наредбодавцима! То и није одлика човека са чврстим тлом под ногама. Нисте ли, ипак, претерали са јавним третирањем Србије као земље под вашим старатељством! Не дајте да вам функција председавајућег превише помути расуђивање. Србија никоме није замена за комплекс малог међу великима. У Нарочито након лекције из Косова коју су им одржали ваши предпостављени. Ваши војаци у српској покрајини Косово и Метохија јавно се хвале да су тамо да би штитили словеначке економске интересе! Пошто сте председавајући ЕУ, да ли то значи да су војни контигенти и других чланица ЕУ такође тамо да би штитили економске интересе својих земаља-чланица ЕУ? Да ли би то био и смисао ЕУЛЕКС-а? А шта је са циљевима записаним у документима УН, са људским правима Срба и других неалбанаца, са безбедним окружењем и слободним враћањем стотине хиљада Срба? Вероватно сте то оставили да Београд и Приштина накнадно реше у директним преговорима? Само, о томе је Савет безбедности УН другачије одлучио, да се не чека.Србији постоје и њени грађани који су и моћније и вештије од вас прочитали и којима је досадио положај лаковерних понављача!
ЕУЛЕКС ради на црно
ЕУ је, по свему судећи, рачунала да ће од УН, ако не од Савета безбедности онда бар од Генералног секретара Бан Ки Муна, добити некакву «правну основу» за размештање свог ЕУЛЕКС-а. «Креативним тумачењем» резолуције СБ 1244, бирократе су измислиле да за замену УНМИК-а и предају дужности ЕУЛЕКС-у није потребна одлука Савета безбедности где би се таква иницијатива суочила са неприхватањем Русије (и Србије), већ би био довољан позив Генералног секретара Бан Ки Муна да се ЕУЛЕКС распореди на Космету и преузме дужност од УНМИК-а. Међутим, чак је и тај флуид, привид основа каквог у резолуцији 1244 нема НИ У ТРАГОВИМА, изостао. Да ли је то «креативно» багателисање Савета безбедности и здраве памети смислио неко у америчком Стејт департменту па је, као и толико пута раније, продао бирократији у Брислу, а ова брже боље то подигла на ниво шефова држава и влада ЕУ, није познато, а није ни толико битно.
Неко је, ипак, био «креативнији» па је Бан Ки Муну посаветовао да је ипак боље да се држи своје улоге и да не посеже за искључивим надлежностима Савета безбедности. Тако, резолуција СБ 1244 важи, УНМИК и КФОР раде, како и сами кажу, у складу са тим документом, али се у све то, без основа и било чијег позива, гура и персонал ЕУЛЕКС-а. Ко му и на основу чега, даје задатке код живог УНМИК-а, није јасно. Можда ту лежи објашњење на питање откуда напрасна «флексибилност» господина Фејта после седнице «управног тела вољних» у Бечу који јавно изражава спремност на преговоре. С ким, о чему? О запошљавању ЕУЛЕКС-а који је «на црно» упао у систем УН? О легализацији «плана Ахтисари», заобилазном прихватању прокламације Приштине од 17. фебруара, од страане Србије?
ЕУЛЕКС је у ћорсокаку, као уљез који без радне визе УН почиње да ради туђе послове. Зна се ко га шаље, али не и то како може да преузме посао УНМИК-а јер послодавац - Савет безбедности - није разрешио УНМИК од првобитно датих обавеза, нити је изгледно да ће то у догледно време учинити.
Процес признавања, са становишта главних спонзора, такође је у ћорсокаку. То потврђује и већ поменути председавајући Рупел кад каже да су у Вашингтону од њега тражили резолутније деловање према онима који доносе одлуке у вези са Косовом. Тешко да се то односи на Бан Ки Муна где су словеначке могућности утицања врло скромне, ако уопште постоје. Или се можда америчко очекивање да Рупел буде енергичнији односи на оних 7 чланица ЕУ које нису признале и тешко да ће признати, дивљу прокламацију Приштине од 17. фебруара.
Потребне иницијативе Србије
Таква ситуација објективно отвара неке могућности за активније постављање српске политике и дипломатије. Оне су истина ограничене како пропустима и кашњењем до сада тако и чињеницом да се изборна кампања ближи свом врхунцу потискујући у страну све што није директно с тим повезано.
Уместо да сама иде одлучније, селективним, асиметричним потезима према свима који су признали поменуту проикламацију Приштине, наша дипломатија и одређени политичари непотребно се баве објашњавањем зашто је неко од страних фактора урадио ово, или оно. Веома је штетан став који се са државног врха понавља – да НАТО и ЕУ нису државе и да, наводно зато, не могу ни признати нити одбити да признају неку новопрокламовану творевину попут лажне државе Косово. Такве изјаве Србији наносе штету, а веома годе челницима НАТО и бирократији ЕУ јер им користе. Таква објашњења-наклапања нису израз голог формализма и навике да се сопствена јавност «едукује», већ представљају забијање главе у песак и бег од суштине.
Суштина је, господо, да су НАТО и ЕУ кључни механизми за отимање Косова и Метохије од Србије, дакле, за разбијање њеног суверенитета, целовитости и уставног поретка. Без тих механизама ни једна земља, ни група земаља, па чак ни свемоћне САД, не би биле у стању да изведу то што су Србији направили НАТО и ЕУ. Да ли бисте то могли да поновите?
Наша дипломатија такође јавно објашњава да су неке суседне земље биле под снажним притиском САД и да су зато признале дивљу прокламацију Приштине од 17. фебруара. То и ништа томе слично, није посао наше дипломатије јер, треба ли рећи, олакшава позицију оних суседа који су признавањем илегалног чина сецесије нанели директну штету Србији. То, да ли их је и ко притискао, то је њихов проблем. Они су Србији нанели велику штету. Преко тога се не прелази. То се памти. И тачка.
Србија има све разлоге да буде обазрива према Фејтовом залагању за преговоре. Можда управо сада Србија треба да обнови сопствене иницијативе за преговоре не обазирући се на Фејтове. Али, за преговоре о статусу, а не о техникалијама и изведеним питањима, уз резолуцију СБ 1244 као основу и оквир и искључиво под окриљем Савета безбедности УН. Србија је прогласила ништавим све једностране декларације Приштине и других и не треба да се обазире на заступнике става о «новим реалностима» у које убрајају илегалну прокламацију, илегална признавања и другде сличне потезе. Србија не може на себе примати последице незаконитог и насилничког понашања других, нити да повлађује «апелима» да испољи «кооперативност», смисао за уважавање «реалности» и слично.
Активна неутралност и уравнотежена спољна политика
Имајући у видуукупно искуство у протеклој деценији, намеће се потреба преиспитивања политике, посебно спољне, како би она била прилагођена новим сазнањима и усклађена са националним и државним приоритетима. Било би, по нашем мишљењу, потребно размотрити разне иницијативе и предлоге који су, мање или више присутни у нашопј јавности, а у том склопу и ове:
1. Да Србија промени досадашње једнострано везивање за САД и НАТО, јер се та политика у протеклих осам година показала као неодговарајућа за остваривање основног државног и националног интереса – очувања Косова и Метохије као интегралног дела Србије. Суоучена са односом САД, НАТО-а и кључних чланица ЕУ према суверенитеу и територијалном интегриету Србије, односно, њиховим формалним признавањем илегалне независности покрајине Косово и Метохија, неопходно је да Србија успостави уравнотежене односе са свим важним међународним чиниоцима. У том смислу, неопходно је да интензивира сарадњу посебно са оним земљама и организацијама које подржавају суверенитет и територијални интегритет Србије, да прихвати политику активне неутралности и да се врати у пуноправно чланство Покрета несврставања као један од његових оснивача. Теза о „бољем животу“ преко блиских односа и ширења сарадње са земљама и организациијама које су подржавале сецесију и признале илегалну независност Приштине супротна је здравом разуму и погубна за Србију.
2. Да замрзне војну сарадњу са НАТО-ом и САД и успостави мораторијум на даљу примену потписаних споразума као што су Споразум о транзиту трупа НАТО кроз Србију (Вук Драшковић – Јап де Хоп Схефер) и СОФА споразум (Борис Тадић – Кондолиза Рајс). Војна сарадња између озбиљних држава увек долази природно као круна пријатељства и дубоког међусобног поверења што тешко да може постојати у односима Србије са земљама и организацијама које су признале и подржавају лажну независност Приштине и које обећавају да ће наоружати бивше руководство терористичке ОВК. Наоружати – за које циљеве, против кога?
Зашто Србији није место у НАТО
Србија нема потребе да улази у чланство НАТО-а из више разлога. Прво јер је НАТО одговоран за агресију и злочине против мира и човечности почињене на тлу Србије, за велике људске жртве, трајно загађење природе и угрожавање здравља многих генерација, као и за огромна разарања. Друго, НАТО је преко КФОР-а држао под војном окупацијом Косово и Метохију. Није извршио обавезу гарантовања безбедног окружења, слободног и безбедног враћања око 270.000 протераних Срба и других неалбанаца. Спречавао је Србију да врши минимум својих уставних надлежности док је истовремено обезбеђивао услове да терористичко-сепаратистичко руководство, у координацији са Вашингтоном и Брислом, припреми илегално проглашење независности. Треће, Србија нема шта да добије од чланства у НАТО-у, осим задуживања у недоглед за замену оружја војне технике по стандардима НАТО.
Четврто, НАТО је од агресије против Србије (СРЈ) 1999, од одбрамбеног прешао у агресивни војни савез за интервенције на читавом глобусу, искључиво у интересу САД, често под лажним изговорима као што је био напад на Србију (1999), затим на Ирак (2003). Србија је мирољубива земља и не треба да се придружује, или учлањава у агресивне војне савезе. Пето, НАТО се шири на Исток, чему се Русија противи видећи у томе угрожавање њених легитимних интереса, укључујући њене границе. Иако нико не жели, то у будућности не искључује и конфронтацију НАТО - Русија. За Србију би било неприродно да буде део таквог Савеза. Природно је и морално да поштује пријатељство, савезништво и милионске жртве дате у заједничкој борби српског у руског народа, од борбе за слободу од Отоманске империје до борбе за ослобођење Београда и победе против наци-фашизма у Другом светском рату.
Покренути преговоре о ратној штети
3. Предложити НАТО-у отпочињање предлоговора о накнади ратне штете изазване агресијом 1999. и посебно употребом забрањених оружја као што су пројектили са осиромашеним уранијумом, касетне и графитне бомбе. Материјална штета, као што је познато, процењена је на око 100 милијарди америчких долара.
4. С обзиром да резолуција СБ УН 1244 (1999) има трајни значај и да њену важност нико не доводи у питање, потрено је Савету безбедности УН што пре поднети Меморандум са аргументованим оценама које обавезе УНМИК-а и КФОР-а утврђене том резолуцијом и Кумановским споразумом још у�
(Message over 64 KB, truncated)
2012:32:38&log=invites
Les Etats-Unis «font cadeau» de 40 avions de combat à la Croatie
Des avions de chasse du type F-16 pour dissuader la Serbie
Nedeljni Telegraf
Zagreb est devenu l’allié le plus important des Etats-Unis. Fin-
février, le Pentagone s’est déclaré déçu de l’attitude de Belgrade,
jadis l’élu de cœur pour jouer le rôle clé dans les Balkans sur le
plan militaro-politique; le partenaire principal de l’OTAN sera dès
lors Zagreb. Le sommet de l’OTAN, qui se tiendra au mois d’avril à
Bucarest, devra se prononcer sur l’admission de l’Albanie, la Croatie
et la Macédoine comme membres égaux en droits de l’Alliance, ensuite
George W. Bush se rendra à Zagreb, porteur d’un cadeau particulier,
une escadrille d’avions de combat F-16.
Nedeljni Telegraf (Belgrade), 5 mars - L’armée de l’air croate devra
– munie de ces nouveaux avions de chasse légers du type
F-16 «Fighting Falcon» – garantir le contrôle de la partie centrale
de l’Europe du Sud-Est, de même, comme l’affirme Washington, elle est
prévue comme force d’intervention rapide au cas où il y aurait des
actions agressives de la part de la Serbie sur les territoires du
Kosovo et de la République Srpska. En avril, au moment, où la Croatie
obtiendra l’invitation d’adhésion à l’OTAN, une première escadrille
(12 à 20 appareils) sera livrée. Il est prévu que la Croatie dispose,
d’ici à la fin de l’année, d’un nombre total de 40 avions de chasse
du type F-16A. Ainsi la Croatie disposera de l’aviation militaire la
plus puissante de la région.
Les médias croates font déjà les louanges de la suprématie aérienne
«offerte» à leur pays dans les Balkans, mais les sources du «Nedeljni
Telegraf», émanant de l’armée de l’air, rappellent que les Etats-Unis
ne font jamais de cadeaux gratuits. Or, la production de nouveaux
avions de chasse F-16 a été abandonnée et l’armée de l’air américaine
est en train de les remplacer. Cela ne veut pas dire qu’on ne
continue pas à les vendre à l’étranger: il s’agit en effet d’avions
d’occasion, dont chacun nécessite des travaux d’aménagement s’élevant
à quelques millions de dollars pour les adapter aux exigences
actuelles. Ainsi, les producteurs Lockheed-Martin et General Dynamics
s’assurent de grands profits, notamment à travers les pièces de
rechange, l’équipement et l’armement. Evidemment, ce nouveau type
d’avion a besoin d’une nouvelle infrastructure, de nouveaux systèmes
de communication et de nouvelles pistes d’atterrissage. Il va de soi
que la formation des pilotes et des mécaniciens aux Etats-Unis n’est
pas gratuite et prendra son temps. Les nouvelles escadrilles de
l’armée de l’air croate ne seront donc pas opérationnelles de sitôt.
De l’autre côté, on peut difficilement refuser l’offre des Etats-Unis
qui a été faite précisément lorsque la Croatie prévoyait d’acheter le
chasseur suédois moderne du type Saab Gripen, ce qui aboutira
probablement à l’oubli de ce plan. Outre cela, le ministère de la
Défense croate vient de mettre gratuitement l’aéroport Zemunik près
de Zadar à disposition des pilotes de l’OTAN engagés dans cette
région de l’Europe.
Les experts militaires mettent l’accent sur les qualités du type F-16
qu’il ne faudrait pas sous-estimer: Il s’agit du chasseur occidental
le plus vendu et le plus couronné de succès du monde, capable de
mener des combats de jour et de nuit, d’attaquer des cibles au sol
comme en l’air et, avec quelques aménagements, de lancer des missiles
téléguidés. L’armement de l’aviation croate avec de tels appareils et
la nouvelle de l’achat de grands avions de transport du type C-17,
capables chacun de transporter trois véhicules blindés et une unité
de soldats, ne serviront pas uniquement à la pure représentation lors
de défilés locaux.
Face à la situation actuelle qui prévaut dans les Balkans, la
nouvelle que la Croatie va obtenir des avions de combat américains et
devenir, de manière accélérée, membre de l’OTAN a plus d’impact au
niveau politique que militaire puisqu’elle représente un moyen de
pression sur la Serbie. Selon le général Ninoslav Krstic, membre du
Forum pour la démocratie et la sécurité, on avait prévu en 2001 à
Bruxelles que la Serbie prendrait le rôle de guide dans les Balkans,
et serait l’allié principal de l’OTAN, concept qui a définitivement
échoué après que les Etats-Unis ont reconnu l’indépendance du Kosovo.
De l’autre côté, poursuit le général, la nouvelle orientation de
Belgrade vers la Russie irrite les alliés dans leur course vers l’Est
et suscite de la nervosité.
Si la Croatie, la Macédoine et l’Albanie adhèrent à l’OTAN, la Serbie
se trouvera encerclée: «Dans le cas d’une agression quelconque,
aucune aide ne pourra nous atteindre, ni par voie terrestre ni
aérienne, car nous serons totalement encerclés par les Etats membres
de l’OTAN.»
Il faut aussi mettre l’annonce de l’admission de ces trois Etats à
l’Alliance en relation avec l’affirmation de M. Jaap de Hoop Scheffer
qui vient d’annoncer que les 16 500 membres de la KFOR vont être
complétés par de nouvelles forces de l’OTAN. L’alliance veut réaliser
le plan remontant aux années 90 qui prévoyait de déplacer ses bases
militaires principales d’Europe occidentale en Europe du Sud-Est.
Selon le général Krstic, la Serbie apparaît –face à ces plans –
actuellement comme un facteur de discorde qu’il faut discipliner
rapidement.
Aménagement coûteux du cadeau
L’avion de combat F-16 «Fighting Falcon», est un chasseur universel à
qualités de manœuvre extraordinaires, équipé dans sa version standard
de canons du type Vulcan-20 mm et d’au moins deux missiles Sidewinder
AIM9 de courte portée (il s’agit de missiles guidés par infrarouge
pour des combats aériens). Il atteint une vitesse maximale de deux
Mach (deux fois la vitesse ultrasonique). Il est utilisé au sein de
l’armée américaine depuis 1978. On a construit quelques 4200
appareils de ce type, actuellement engagés dans l’armée de l’air de
25 Etats. Au-dessous de chaque aile se trouvent trois éléments de
fixation pour une large gamme d’armes air-air et air-sol, c’est-à-
dire pour des missiles guidés ou des obus non-guidés, y compris des
missiles de croisière. Le prix des avions dépend de leur équipement.
La version la meilleur marché coûte 14,6 millions de dollars, la plus
chère 70 millions. L’aménagement des avions d’occasion qui vont être
livrés à la Croatie reviendra à 8 millions de dollars la pièce.
L’adhésion à l’OTAN de la Croatie, de l’Albanie et de la Macédoine va
se faire à toute vitesse
L’Albanie, la Croatie et la Macédoine sont des partenaires
stratégiques importants des Etats-Unis et sont – suite à un arrêté
des représentants du ministère de la Défense américain fixé lors
d’une réunion avec les ministres de la Défense des pays mentionnés –
subitement pleinement qualifiés pour être admis à l’OTAN. La raison
principale de ce processus accéléré aboutissant à l’acceptation des
nouveaux alliés réside dans le refus de la Serbie d’accepter la
scission du Kosovo.
Daniel Fata, assistant adjoint du secrétaire de la Défense des Etats-
Unis pour l’Europe et l’OTAN, a déclaré: «Nous sommes très contents
de la performance des soldats albanais, croates et macédoines en
Afghanistan et en Irak. Ces pays ont fait d’incroyables progrès dans
la réforme et la modernisation de leurs institutions de défense. Les
Etats-Unis vont donc soutenir leur adhésion à l’OTAN lors du sommet
de Bucarest.»
Lors de la conférence mentionnée ci-dessus on a aussi soulevé la
question de la mission de l’OTAN au Kosovo et en Métochie qui «aura
comme tâche indiscutable de garantir l’indépendance du Kosovo». Ces
trois pays devront y contribuer et «démontrer leur capacité de
s’imposer et faire preuve de leur fermeté quant à leur participaion à
une éventuelle guerre». Outre cela, la Croatie a accepté, dans le cas
d’une escalade de la violence, d’accueillir les réfugiés venant du
Kosovo et de la Métochie.
Source: www.nedeljnitelegraf.co.yu du 5/3/08
(Traduction Horizons et débats)
From: "Ernesto Rossi" <meg.rossi @...>Date: April 24, 2008 3:39:32 AM GMT+02:00Subject: Rom e Sinti al corteo del 25 Aprile con l'associazione Aven AmentzaCOMUNICATO
Come ogni anno, a partire da Carlo Cuomo, di cui ricorre quest’anno il decimo anniversario della morte, Rom e Sinti, ‘milanesi’ indesiderati, parteciperanno al corteo del 25 Aprile dietro lo striscione della loro Associazione Aven Amentza – Unione di Rom e Sinti, con sede nel campo comunale di via Triboniano.
Il volantino distribuito ricorda, come sempre (siamo un paese di memoria corta, è bene insistere), le persecuzioni e le stragi nazifasciste contro Rom e Sinti, e la loro partecipazione alla Lotta di Liberazione, senza conseguenze liberatorie, a tutt’oggi, dalla guerra del pregiudizio. Essi rimangono in attesa –vera prova di resistenza!- d’un 25 Aprile, che viene tutti gli anni, ma non per loro.
Ma il testo denuncia anche l’aggravarsi di atteggiamenti persecutori, in cui si distinguono nuovi ‘amministratori’, esperti spesso bipartisan nell’eliminazione (‘solo’ sgomberi, per carità) di problemi e portatori, anzi che nella loro soluzione: denomadizzare, parola nuova per spregevoli pratiche nazifasciste, che sembravano consegnate ad una dolente memoria. Berlin ohne Zigeuner, Berlino senza Zingari, era lo slogan che accompagnò le Olimpiadi del 1936, prima tappa della strada verso Auschwitz. È la sicurezza, ragazzi. Ma per chi?
Intanto Rom e Sinti cercano di crescer famiglia e lavorare: in nero, sottopagati, licenziati non appena un indirizzo li denuncia come Zingari. E, beninteso, nomadi , e pertanto ladri.
Per i Rom, conclude il testo, clandestini sono i diritti.
Un saluto cordiale dal presidente Ernesto Rossi.
70° anniversario del Manifesto della Razza, base per le Leggi razziali,
60° anniversario della Costituzione italiana,
SESSANTATREESIMO 25 APRILE DI LIBERAZIONE
non solo per gli Italiani ma per tutti coloro che qui sono giunti in cerca di una terra di pace e di lavoro, di democrazia, dove ricostruire la propria vita e riprogettare il proprio futuro.
se questo è un paese libero
lo deve alle lotte e al sacrificio di chi si è opposto alla dittatura fascista e all’occupazione nazista, che molti, interessati o confusi, cercano oggi di dimenticare, così come si cerca di cancellare la Storia, quella delle violenze e delle stragi, delle deportazioni, dei campi di concentramento e di sterminio.
In tutta Europa, dovunque si è organizzato un movimento di Resistenza, Rom e Sinti ne hanno fatto parte; spesso talmente numerosi da costituire intere formazioni, con propri comandanti (come in Jugoslavia, in Francia, in Slovacchia); spesso compiendo imprese e atti di valore personale e d’importanza storica; talvolta persino ottenendo il riconoscimento di una medaglia, in cambio d’una vita sacrificata. VOGLIAMO DIFENDERNE LA MEMORIA
Rivendichiamo, così come facciamo per le centinaia di migliaia di nostri (e vostri!) fratelli, sterminati dagli oppressori, che queste persone stiano col loro nome nella schiera di coloro che hanno contribuito a liberare questo ed altri paesi e a porre le basi di una nuova Europa. Senza confini, proprio com’è nella nostra antica cultura. Ecco i nomi degli ignoti partigiani rom e sinti italiani:
*il rom istriano Giuseppe Levakovich, detto Tzigari, che militò nella Brigata “Osoppo”, in Friuli, agli ordini del comandante Lupo *Rubino Bonora, partigiano nella Divisione “Nannetti” in Friuli *Walter Catter, eroe partigiano, uno dei Martiri di Vicenza, fucilato l’11 novembre 1944 *suo cugino Giuseppe Catter, fucilato ventenne nell’Imperiese da brigatisti. Il suo distaccamento ne prese il nome. È decorato al valore. *il sinto piemontese Amilcare Debar, l’unico ancora vivente, staffetta e poi partigiano combattente nella 48^ Bgt. Garibaldi “Dante Di Nanni”, comandata da Colajanni. Dopo la guerra fu rappresentante del suo popolo alle Nazioni Unite.*E molti altri, ancora più ignoti.
Il 25 Aprile è arrivato anche grazie a loro, ma per i Rom e i Sinti non è arrivata la liberazione dal pregiudizio che ha segnato tutta la loro storia. E ancora oggi li opprime.
Quest’anno è il decimo anniversario della morte di Carlo Cuomo, che dedicò la sua vita alla lotta per la giustizia e la libertà, mettendo al centro del suo ultimo impegno i diritti basilari di Rom e Sinti.
Oltre 300 SGOMBERI in pochi anni a Milano e provincia
Questo significa donne e bambini che vagano abbandonati, persa la scuola e ogni avere; uomini che vanno a lavorare senza una casa in cui fare ritorno, senza saper dove ricoverare la propria famiglia:
certi amministratori si liberano dei problemi invece di affrontarli e risolverli: così siamo tutti capaci
senza grandi stipendi. Denomadizzare è il verbo di ultima moda: parole nuove per idee e pratiche vecchie, spregevoli, inumane, nazifasciste: Berlin ohne Zigeuner, 1936, Olimpiadi di Berlino senza Zingari. Deportati. Così è cominciata la storia di Auschwitz. Siamo l’unico altro popolo, insieme agli Ebrei, sterminato durante la Seconda Guerra Mondiale, per la sola colpa di esistere. È un dolore che non si cancella mai. Ma ritorna più vivo quando vediamo fra voi quelli che rimpiangono un passato infame. E senza vergogna pregano non si sa quale dio, in chiese che non li vomitano fuori.
Punire chi commette reati, italiano, rom, sinto, o altro. Casa, lavoro, scuola, salute, cultura per tutti!
Se un italiano ruba, è un ladro – se un rom ruba, tutti i rom sono ladri – la sentenza è senza appello.
Non importa se ti alzi alle quattro del mattino per andare in cantiere per 10-12 ore di lavoro in nero, malpagato, senza sapere se tornerai a casa vivo o storpiato. Costruiamo le vostre case; a noi offrono campi, container e roulotte. Se no, baracche. O dormitori comunali, per dividere le nostre famiglie. Per poter fingere e sostenere che siamo nomadi, anche se abbiamo lasciato in patria le nostre case.
se la legge è uguale per tutti, perché per Rom e Sinti ci vogliono leggi, regolamenti, patti speciali?
L’Unione Europea è formata da 27 stati e una nazione: questa siamo noi.
(dichiarazione ufficiale del Parlamento dell’Unione Europea)
* *** *
La nostra ASSOCIAZIONE “AVEN AMENTZA” – UNIONE di ROM E SINTI
è nata quattro anni fa per combattere il pregiudizio, con l’incoraggiamento di CGIL Lombardia, Camera del Lavoro e Coop Lombardia. È un’associazione di Rom, Sinti e non rom (gagè).
La nostra impostazione: *avere voce come Rom e Sinti, perché oggi, qui, siamo muti *difendere concretamente i nostri diritti, per consolidare l’esercizio dei doveri *usare l’associazione come percorso d’integrazione nell’esercizio della democrazia *difendere la legalità e la sicurezza di tutti.
Partecipiamo al progetto europeo di ricerca RomEco; stiamo compiendo una ricerca sulla partecipazione dei Rom e Sinti alla Resistenza. Ma l’iniziativa di gran lunga più scandalosa cui abbiamo dato vita, grazie al sostegno attivo di Camera del Lavoro di Milano e FILLEA Cgil, è stata l’apertura (giugno 2005) d’uno sportello sindacale, tuttora attivo, nei campi di via Triboniano, per il controllo delle buste paga e delle situazioni lavorative di numerosi Rom, romeni e bosniaci.
SICUREZZA PER TUTTI – LA SICUREZZA È UN BENE COLLETTIVO, NON PRIVATO
Decine di Rom perdono il lavoro perché identificati dall’indirizzo del campo come Zingari
Venite con noi! Questo significa Aven Amentza in romanès. Chi è interessato ai nostri progetti e al nostro modo d’agire, può contattarci al telefono sotto indicato o all’indirizzo meg.rossi@....
Per i Rom, clandestini sono i diritti
sede legale: Via Triboniano 212 – 20156 Milano (Italia). Tel. +39.(02).48409114
Stampato in proprio 25.4.2008